ישיבת הר עציון בית מדרש האלקטרוני (ב.מ.א.)
***********************************
פרשת השבוע
 *********

פרשת בהעלותך
אהבה כפויה  /   אליקים קרומביין

אנו עדיין עומדים תחת רישומו של חג מתן תורה. לפי אחד מגדולי האחרונים, פרשתנו מחדדת דילמה שהתעוררה במעמד הר סיני. על כך נעמוד להלן.

***************
א

ויתיצבו בתחתית ההר - א"ר אבדימי בר חמא בר חסא, מלמד שכפה הקב"ה עליהם את ההר כגיגית ואמר להם, אם אתם מקבלים התורה מוטב, ואם לאו שם תהא קבורתכם. א"ר אחא בר יעקב, מכאן מודעא רבה לאורייתא . (שבת פח.)

רגילים אנו לפרש, שהואיל ואמצעי כפיה הם ששכנעו את ישראל לקבל את התורה, הרי שניתן להשתחרר מן ההתחייבות, כדין כל חיוב הנוצר בחסרון דעת.

ואילו מהר"ל טוען אחרת. התורה אינה ניתנת להפרה, דוקא משום ההכרח שבה, "שלכך כפה עליהם ההר כגיגית, שלא יאמרו ישראל כי יהיה חס ושלום ביטול לקבלת התורה, כי מרצונם קבלו ישראל ואפשר להפטר מדבר כזה, שהרי לא נעשה בהכרח רק היה אפשר לקבל ואפשר שלא לקבל. ולכך כפה עליהם ההר כגיגית לומר שהם מוכרחים לקבל התורה, וכל דבר שהוא מוכרח ומחויב אין כאן הסרה וביטול...ובמדרש מצאתי כיון שבא הקב"ה ליתן התורה לישראל כפה עליהם הר כגיגית עד שהיו אנוסים לקבל בריתו של הקב"ה, וכתיב אצל אונס ולו תהיה לאשה לא יוכל לשלחה כל ימיו, ובזה שהיה הקב"ה מאנס אותם נשארו להקב"ה עד שלא יוכל לשלח אותם לעולם..." (גור אריה שמות י"ט, יז; וראה תפארת ישראל פרק לב)

דוקא לו היתה קבלת תורה מרצון, הרי שהיתה הקבלה תלויה ברצונם, ואם לא ירצו, בטלה הקבלה. הכפיה היא הסותמת את פתח ההשתמטות.

אך עיקר הסברה צריך עיון - כיצד כפיה ואיומים עשויים להעניק נצחיות להתחייבותם של ישראל?

ועוד יש לעיין: אם נניח שהכפיה קושרת את ישראל לתורה בקשר בל ינתק, מה טיבה של ה"מודעא רבא לאורייתא"? דברי המהר"ל עצמו בעניין זה אינם מבוארים די הצורך:

"ומה שאמר רב אחא מודעא רבה לאורייתא, דסוף סוף היה קבלת התורה בהכרח ואין זה קבלה גמורה, שצריך שיהיה קבלת תורה ברצון המקבל."

ב

טובי ההוגים ישבו על מדוכתה של אגדה זו: האם יש להבין שהיה פה איום בהרג כפשוטו? בעל ה"שב שמעתתא" בהקדמתו העמיק בעניין זה באופן מיוחד. הוא מצטט את דברי הגור אריה הנזכרים, אבל מוסיף בהם נופך להבנת הכפיה, כאשר הוא מחדש שההתמרדות נגד אותה כפיה התבטאה בספר במדבר, בפרשת המתאוננים.

לדבריו, נפשם של אבותינו במדבר קצה בלחם הקלוקל - כי המן הוא אשר סימל וביטא את כפיית ההר כגיגית: "דע"י המן שהיה משר התורה ולחם אבירים, היה כל חפצם ותשוקתם רק לתורה, ונפשם יבשה וריק מכל תאות החמריות. והם התאוו תאוה, שיהיה להם קבלת התורה בחפצם ורצונם, כמו שאמרו נעשה ונשמע. כי אין אדם חפץ באהבה הכרחית. לזאת התרעמו על המן והכרחתו לאהבת התורה."

הכפיה שבכאן, על פי הבנת בעל ה"שמעתתא", היא קשר של תשוקה ואהבת התורה. נראה שאם כך, שאלתנו הראשונה באה על פתרונה. כפיה כזאת אכן עשויה להיות ערובה לנצחיות, לקשר של קיימא. ועתה מתחדדת השאלה השניה - מה הפגם, מדוע יש "מודעא רבא"?

בהסבר עניין זה, ובפירוש תלונת המתאוננים, חודר הש"ש מעבר לפשוטו של מקרא. "אין אדם חפץ באהבה הכרחית." לא על דגה וחצילים חלמו בני ישראל, אלא על אהבה מסוג אחר, על קשר שונה לתורה: "ואמרו זכרנו את הדגה אשר נאכל במצרים חנם, פירוש בלי הכרח,  רק את אשר בחרנו ואשר מצא חן בעינינו...ועתה נפשנו יבשה...ואנחנו רוצים שיהיה הבחירה בידינו. אמנם גם ע"י הבחירה נאכל המן...אך לא יסור מאתנו כל התאוות, ותהיה לנו קבלת
התורה ברצון ובבחירה, כמו שאמרו נעשה ונשמע."

אצל אוכלי המן, הקשר לרוחניות הוא מצב טבעי ומובן מאליו. כמה מתיקות ונועם נסוכים בחיים כאלה! טעמם כצפיחית בדבש, גן-עדן בו נטוע כל עץ נחמד למראה. התשוקה היא אך לתורה, והתורה הרי היא לפנינו מונחת. באין מעצור ובאין טרדה, נשגה באהבתה, נתבשם מחכמתה, נזון עינינו מאורה.

אלא - שאין אדם חפץ באהבה הכרחית.

ג

גדרה של הכפיה: שלילת בחירתו של האדם. יש כפיה החוצה את נפשו, בין חיצוניותו הפועלת בתוך הנסיבות המידיות, לבין תוכו, העורג לעולם אחר, בלתי אפשרי. חידושו של ה"שב שמעתתא" היא שיש כפיה אחרת, הפוכה במהותה מן הראשונה. כל הנשגב שבאדם, כל רצונותיו הפנימיים האידיאליים, מתגשמים ללא מפריע, השטן אינו עומד בדרכו ולא בין חדרי לבבו. האהבה עולה וגואה, הרוח מתחזק והולך. ועם זאת - כפיה היא. כי דרכו של האדם לא נבחרה על ידו.

נקודת הבחירה היא ההכרה בשכל, ההחלטה הנחושה, שדרך זו היא דרכי שלי. פסגת הבחירה, היא ביכולתה לתאם בין הדרישות העמוקות של נפש האדם, לבין מודעותו הגלויה. והרי דרכו של השכל הגלוי הוא דרך ההבחנה, הבירור, הניתוח וההשוואה. במציאות שבה רק מסלול אחד, ואין בה צורך לבחור, אנו רגילים להשתמש במושג "מובן אליו"; לאמור, מובן מאליו שזו הדרך, שהרי אין דרך אחרת. אבל מבחינת השכל הגלוי, "מובן מאליו" = "לא מובן".

כוח הבחירה אינו רק הכוח לבחור, אלא הכוח שהוא מתנתה הייחודית של הבחירה לכל פעולה אנושית. דוגמת אדם הראשון, שלא מצא עזר כנגדו בין כל נפש החיה, עד שלבסוף מצא את אשתו, והבין ש"זאת הפעם - עצם מעצמי!" קריאת התרגשות זו, לידתה בתהליך הארוך שקדם למפגש. אילמלא בחן אדם הראשון את כל חית השדה לפני שמצא את בת-זוגו האמיתית, לא היה יכול לומר "זאת הפעם"; ומה סוד עוצמתן של תיבות "עצם מעצמי", אם לא "זאת הפעם" הקודמות להן? או, דוגמת יתרו כהן מדין, שלא הניח עבודה זרה בעולם עד שהגיע לאמונתו האמיתית, ורק בזכות אותם חיפושים ובירורים, נעתקה מפיו קריאתו הגדולה - "עתה ידעתי!"

ד

עוצמת הבחירה היא אשר כה הוקירה את גרי הצדק בעיני הרמב"ם:
"...ועל הגרים צונו באהבה רבה המסורה ללב - 'ואהבתם את הגר' - כמו שצונו לאהוב את שמו...אדם שהניח אביו ומולדתו...ונדבק באומה זו והכיר וידע שדתם דת אמת וצדק והבין דרכי ישראל וידע שכל הדתות גנובות מדתם...והכיר הכל ורדף אחר ה' ונשאו לבו לקרבה לאור באור החיים ולעלות במעלת הנביאים...מי שזו מעלתו, כסיל  יקרא? חלילה לך, לא כסיל קרא ה' שמך, אלא  מ ש כ י ל   ו מ ב י ן  ופקח והולך נכוחות, תלמידו של אברהם אבינו שהניח אבותיו ומולדתו ונטה אחר ה'." ( - מכתב לר' עובדיה הגר)

והוא אשר האריך רבינו בדמותו של אברהם אבינו, ראשון ואב לגרים (הל' ע"ז פ"א):
"כיון שנגמל איתן זה התחיל לשוטט בדעתו...והתחיל לחשוב ביום ובלילה...עד שהשיג דרך האמת  ו ה ב י ן  קו הצדק  מ ת ב ו נ ת ו הנכונה..."

והנה גם בני ישראל היו אמורים להיות גרים. שנים רבות שהו במצרים בתנאי כפיה ( - מהסוג הראשון שעליו דיברנו), וציפו והמתינו למעלת הגרות, למעמד הגדול של כניסה תחת כנפי השכינה למרגלות ההר. קראו בקול גדול "נעשה ונשמע!", וכוונתם היתה לקרוא את קריאת הגילוי וההבנה העמוקה, שהתורה היא "עצם מעצמינו!" אלא שלפתע נכפה עליהם ההר כגיגית; הם התחילו לתפוש שלא כך רואה  בורא העולם את הדברים. עמד על כך מהר"ל במקום אחר, עד כדי השלכות הלכה למעשה (גור אריה בראשית מ"ו, י).

לשאלה כיצד נשאו האבות את קרובותיהם, מתרץ מהר"ל שקבלת התורה של האבות היתה בבחינת גרות, וגר שנתגייר כקטן שנולד. "ואין להקשות דאם כן יהיו יוצאי מצרים מותרים בקרוביהם דהא קיבלו עליהם התורה, לא נולדו בחיוב, ויהיו מותרים בקרוביהם? אין זה קשיא, דהם הוכרחו לקבל דהא כפה עליהם הר כגיגית...דודאי מי שנתגייר מעצמו כגון גוי כיון דלא היה צריך להתגייר והוא מגייר עצמו, הוי בריה אחרת לגמרי. אבל ישראל שיצאו ממצרים כיון שהיו מחוייבים לקבל את התורה, והיו מוכרחים לזה, אין זה כקטן שנולד."

מתוך שיקול אחראי, ויתר על הקב"ה על הסיכוי שקבלת התורה תוכתר במעלת הגרות. הרי כל הבריאה כולה חיכתה ליום הזה - אין להעלות על הדעת שההצעה תועבר לשיקול דעתם של בני ישראל. לא יתכן להסתכן באמירת "לא". דרך הבחירה גדולה ועצומה היא, כאשר בוחרים נכון; אבל הסיכון במקרה זה היה בלתי-נסבל. הרי די היה ברגע אחד של עיוורון פתאומי של עם ישראל, על מנת להוריד את כל העולם מיעודו הנצחי. על כן הכריעה ההשגחה שהתורה לא תינתן לעם ישראל תוך ניתוחי כדאיות שכליים או הערכות מצב. עם ישראל תורה יקבל תורה כי זה "מובן מאליו" - זאת נטיתם הטבעית, זאת תשוקתם, ובאהבתה  י ש ג ו  תמיד.

אמנם תשובה בפיה של כנסת ישראל - כלום כפית הר כגיגית על אברהם אבינו? הרי מוכח שלא היה חשש מפני העמדת עתידו של עם ישראל על תבונת לבו של אדם אחד? אך גם לכך מענה - צאו וראו לאיזה פי פחת הגיעה דרכו של אברהם, ואף המורה הגדול בעצמו הודה בכך )הל' ע"ז שם(: "עד שארכו הימים לישראל במצרים וחזרו ללמוד מעשיהן ולעבוד כוכבים כמותן...וכמעט קט היה העיקר ששתל אברהם נעקר וחוזרין בני יעקב לטעות העולם ותעיותן. ומאהבת ה' אותנו ומשמרו את השבועה לאברהם אבינו, עשה משה רבינו רבן של כן הנביאים ושלחו. כיון שנתנבא משה רבינו  ו ב ח ר   ה '    י ש ר א ל   נ ח ל ה , הכתירן במצות, והודיעם דרך עבודתו..." ההסטוריה מוכיחה שההסתמכות על בחירה האנושית היא הרת-סיכונים. התערבות יזומה של הקב"ה, בחירתו שלו, הופעתו והכוונתו - הן הפיתרון היחידי שהוא בר-סמכא.

ה

הקב"ה פסק והכריע, אבל חכמינו לא נחה דעתם. אכן, כורח הסטורי חייב ויתור על דרך הבחירה בקבלת התורה. אבל חז"ל התעקשו ש"מכאן מודעא רבא לאורייתא" -  הליקוי האיכותי נשאר לדורות, עד אשר בא על תיקונו בימי אחשורוש. קבלת התורה שמתבססת על נטיות טבעיות בלבד, על המובן מאליו, על חשק ונעימות חוויתית - ואינו מלווה בלימוד מעמיק ביסודות קבלת התורה - לקויה מאוד.

בסופו של דבר, נמצאנו מצדיקים במידה רבה את תחושת המתאוננים, לפי פירוש ה"שב שמעתתא". אין להסתפק בקבלת תורה שתהא "מובנת מאליה", אלא יש להעמיק את התמודדתנו השכלית עם שאלת השאלות: מהי משמעות התורה עבורנו? בשביל מה בעצם אנחנו לומדים אותה, מה חשיבותה, מה טיב מרכזיותה בחיינו הרוחניים? כאשר התורה תהיה לא רק טבועה ברגשותינו, אלא גם מושא בחירתנו, נוכל לומר "נעשה ונשמע" בהזדהות מלאה ובהכרה ברורה.

כל הזכויות שמורות  1997  ישיבת הר עציון